Česká televize
a
BBC
 uvádí

dokumentární  film

Někde je líp

Život českých Romů v britské emigraci

Scénář a režie: Mira Erdevički
Kamera: Marek Jícha
Dramaturgie: Antonín Trš
Producenti:  Mike Chamberlain a David Charap

Stopáž : 68 min

Stovky českých Romů usilují o azyl v Západní Evropě. Jednou ze zemí, kam hromadně směřují, se stala díky liberálnímu přístupu k žadatelům o azyl Velká Británie. 
Časosběrný dokument režisérky Miry Erdevički, který vznikl za podpory Státního fondu pro podporu a rozvoj české kinematografie v koprodukci BBC, České televize, Stampede a Arcimboldo, sleduje osud rodiny Kováčových, snažící se v Británii najít novou identitu a domov. Ester Kováčová, matka a babička, dostala v Británii doživotní azyl. Krátce poté však zemřela a její dva synové a osm dcer ji musí v Londýně pohřbít. Erdevički, která se v nedávné minulosti proslavila v Čechách především dokumentárním portrétem romské zpěvačky Věry Bílé „Černobílá v barvě,“ má vynikající schopnost sžít se s lidmi, o nichž natáčí a proto je dokáže zachytit v opravdu intimních situacích. Scény pohřbu, provázené nepatetickými úvahami o domově a místě ve světě, patří k nejsilnějším pasážím dokumentu. 

Rozhovor s režisérkou Mirou Erdevički

Hrdinové vašeho filmu jsou velice otevření i v těch nejintimnějších chvílích života. Umíte tak otevírat lidské srdce nebo jsou Romové prostě takoví. V čem je to tajemství?
Hrdinové mého filmu jsou velice otevření, ano, a je to mým cílem. 
Snažila jsem se maximálně o přiblížení a porozumění. Ptáte se, v čem je
tajemství - když vám to prozradím pak už nebude tajemství...Ale vážně, je to
především čas  s nimi strávený při hledání nového domova nebo lépe řečeno místa, kde se můžou usadit a začít znovu. Už to není jen  vztah režiséra a člověka před kamerou, to je vzájemné rozmlouvání a porozumění.
Často jsem měla pocit, že už nejsem režisérka, ale překladatelka, sociální
pracovnice,odborný poradce ve změnách zákona o azylantech...ale právě ta
pozice mi umožnila dostat se s kamerou až do velice intimních a bolestivých situací
a točit je jako skutečný člen rodiny...oni si mě všímali, ale nehrají pro mne a pro kameru. Spíš jsem byla zvláštním svědkem a poradcem.

Jak jste se s Kováčovými seznámila, resp. proč jste si vybrala právě je?
Rodinu Kováčových jsem si vybrala naprosto přes noc. Když jsem potkala nejstaršího bratra Jana Kováče, měla jsem už rozdělané šestiměsíční sledování a výběr jiných lidí do podobného filmu, a pak jsem náhodou slyšela o příběhu romské rodiny,  kterou napadají angličtí rasisté v jedné chudé čtvrti Newcastlu. Zastavila jsem se u nich s taškou sladkostí pro děti a krabičkou
cigaret na půl hodinky a zůstala jsem celé odpoledne...

Jak dlouho jste je točila? 
Líbila mi se netypičnost rodiny a upřímná snaha zůstat za každou  cenu
v Anglii. Příběh dvou bratrů a osmi sester se mi  zdál nesmírně pestrý
a  absurdně barvitý: ačkoliv mají všichni jednoho otce a matku, neměli
všichni české občanství, neměli tedy ani stejnou zkušenost  jak z domova,  tak ani 
z dlouhé cesty po Evropě. Projeli všechny státy a nakonec zůstali v
Anglii. Jedna ze sester odešla do Kanady a dneska je kanadskou
občankou.
Pak jim umřela matka a film dostal jinou, neplánovanou dimenzi. Najednou to už nebyl příběh o životě azylantů, ale co to vlastně znamená opustit  svůj domov a začít v cizí zemi, mezi cizími  lidmi a cizí řečí? Pohřeb matky najednou otevřel  téma relativity  toho,  kam patří,  kdo jsou a kým chtějí být. Můj největší údiv a úctu pokaždé vyvolala jejich schopnost žít a radovat se, i když už skoro žádná naděje nebyla!
O natáčení s nimi bych mohla napsat velký tragikomický román. Dostávala jsem se s nimi do situací naprosté upřímnosti a absolutní nedůvěry v neuvěřitelných časových skocích. Hlavním problémem byla jejich zoufalá situace a strach, že budou deportováni, i dlouhé čekání na rozhodnuti Nejvyššího soudu. Bylo těžké dostat povoleni k natáčení, protože  se dost situací odehrávalo na letišti, celnicích,ve vězení...A pak se roznesla zpráva, že všichni, kdo byli natáčeni, budou
Deportováni.  Naprostý nesmysl, ale ta zpráva  mě stála půlroční přestávku v natáčení... Nelituji ani jediného dne co jsem do něj  vložila...i když často mám vztek, ale i radost, střídavě a velice intenzívně. Právě tak, jak to umí Romové. 

Žije se v Británii romským žadatelům o azyl skutečně  lépe než s občanstvím v Čechách? 
Jak žijí v Anglii? Já bych tu otázku položila jinak po zhlédnuti filmu. Jaký to
to měli život doma, když jsou odhodláni trpět a vydržet  to, co v  Anglii zažili,  a co jste vy mohli vidět?