Negativ s.r.o. a Česká televize

uvádějí

Kdo bude hlídat hlídače 
aneb Klíč k chaloupce strýčka Toma

Scénář a režie: Karel Vachek
Kamera: Karel Slach
Zvuk: Libor Sedláček
Střih: Renata Pařezová
Produkce: Petr Oukropec
Producent: Negativ s.r.o. a Česká televize

Ocenění: 
Cena za nejlepší český dokumentární film roku 2002 
na Mezinárodním festivalu filmových dokumentů v Jihlavě

	Stopáž: 242min.
Dokument uzavírá tetralogii Malý kapitalista, v níž se zrcadlí všechny peripetie a poryvy polistopadového směřování české společnosti. Opus je zasazen do uzavřeného prostoru Národního divadla, ve kterém zkouší J.A. Pitínský své nastudování opery Dalibor. První dějství je pozadím k úvahám o českých dějinách a soudobé společnosti, která se s minulostí ještě nedokázala vyrovnat. Hořkost politiky splývá s přemýšlením o pozici Čech v Evropě. Druhým dějstvím se nese myšlenka záchrany, podvazování nádorů se stává symbolem nové energie v české kultuře. Poslední jednání jako by shrnovalo českou cestu ke kapitalismu. Soudobé ekonomické problémy, ale i náhled do budoucnosti. Jak se český prostor vyrovná s globalizací?

Dokument Kdo bude hlídat hlídače dovršuje nejtezovitější situací: Vachek uzavřel své oběti do prostoru Národního divadla, kde právě probíhá zkouška Smetanovy opery Dalibor pod taktovkou divadelního režiséra J. A. Pitínského. 
Opera Dalibor ve filmu odezní vlastně celá; s dlouhými pasážemi divadelní zkoušky se proplétají jednotlivé zpovědi osob, kterým tentokrát Vachek přenechává až překvapivě mnoho prostoru a sám zasahuje v menší míře oproti svým předcházejícím filmům. Soustředěním „myšlenkového kapitálu“ této krajiny do budovy Národního divadla, vyvázáním osob z jejich přirozeného prostředí se Vachkovi podařilo „vymáčknout“ jednotlivé teze v jejich čisté podobě, předestřel myšlenkový vějíř na jednom obrovském servisu. V Daliborovi snad nejzřetelněji vystupuje terapeutická funkce Vachkova díla; jeho mapování stavu české společnosti je koncentrací různých postojů a myšlenek, které ovšem spojuje snaha o nápravu. O tom mluví i sám režisér: „Stále jednodušeji vyslovuji dvě teze: jednak, že by se v Čechách mělo dát spousta věcí do pořádku, a také, že se žádné věci nemají dávat do pořádku, aniž by lidé byli filosoficky prozřelí.“
Záznam operní zkoušky se neprolíná s monology či rozhovory nahodile. Skutečným dirigentem je Vachek a prvnímu dějství opery (soud, Daliborovo obvinění a přiznání viny, plán na jeho osvobození) odpovídá přemítání o českých dějinách, jejích neučebnicových motivech a zákrutách. Ve své promluvě se nakonec Petr Cibulka opět neudrží a vypustí démonskou teorii o všesvětovém spiknutí, ale jeho předchozí postřehy o podivné přeměně systémových struktur v devadesátých letech nelze přejít mávnutím ruky. První částí dokumentu se jako červená nit vine motiv vyrovnání se s minulostí, míry ochoty se vyrovnávat a naznačení mantinelů, za kterými nelze čekat kladnou odezvu. Obecná zkroušenost z politického prostoru tu nemá příchuť laciného hospodského kouře, ale logického vyústění z předcházeních debat. Radikálnější spektrum názorů jak ze situace ven tu prezentuje Jakub Polák. Jakýmsi intermezzem je pak vzpomínková „beseda“ na balkónu divadla, kam Vachek umístil přátele zesnulého kritika  Andreje Stankoviče.
Ve druhém dějství dostává Dalibor naději na záchranu, když mu do vězení přináší housle jeho někdejší nepřítel, nyní milující žena. Podobně se tak dlouhé rozmluvy o devitalizaci (hojně diskutovaná metoda léčby rakoviny spočívající v podvazování nádorů) stávají zástupným symbolem možnosti změny. Z pozvolného tempa spolehlivě vytrhne Jan Němec svým minutovým groteskním výstupem. Závěrečná část (nový soud, Daliborův neúspěšný pokus o útěk, poslední souboj) pak jako by rekapitulovala českou transformační cestu. Filmem Kdo bude hlídat hlídače tak Karel Vachek uzavírá tetralogii, ale nikoliv cestu k novému hledání, dalším alternativám. Jeho dílem se dá listovat jako v knize, která očekává, že její text se otiskne do myšlení čtenáře.